45 DE ANI
Haide, Max.
- Bună dimineața, doamnă Mercer. - Chris.
Te-ai trezit devreme azi.
Gemenii m-au trezit în zori.
Dumnezeule, am uitat complet.
- Felicitări. - Mulțumesc.
- Cum faceți față situației? - Este foarte multă muncă.
Nu mă îndoiesc.
Da vei fi bine. Mereu ai fost un tânăr descurcăreț.
Cred că sunteți entuziasmată.
- Sâmbătă, nu? - Nu-mi aminti. Am atâta treabă de făcut.
Da, va fi bine.
- Mult noroc. - Mulțumesc.
Sunt foarte bucuroasă pentru amândoi.
- Vă mulțumesc, doamnă Mercer. - Kate. Spune-mi Kate.
Nu mai suntem la școală.
Așa voi face.
Ce părere ai de cântecul celor de la Platters?
- Ce anume? - Cântecul formației Platters.
Pentru ce?
Pentru primul dans.
Sau crezi că e puțin demodat să avem aceeași melodie pe care am avut-o la nuntă?
Nu. E un cântec minunat.
- Mereu mi-a plăcut. - Da, știu.
- Ce e? - O scrisoare.
Da, știu, dar de la cine?
- E în germană. - Da.
Ce spune?
Nu-mi amintesc verbele la fel de bine ca substantivele, dar...
cred că spune că au găsit-o.
Pe cine?
Trupul ei, cel puțin.
Doamne! Cine? Geoff.
Au găsit-o pe Katya.
Știi despre cine vorbesc, nu?
Desigur.
Fiindcă îmi amintesc că ți-am spus, clar ca bună ziua.
Bineînțeles că-mi amintesc. Adică, a fost acum mult timp.
Da, știu că ți-am spus de Katya a mea.
Era acolo de peste 50 de ani, precum ceva din congelator.
Acum au găsit-o.
Ca pe acel bărbat Tollund din mlaștina suedeză.
Danez de fapt.
A fost ani de zile în planul de învățământ.
Le-am predat-o celor din anul trei.
Mai fac niște ceai.
Da, o să am nevoie de un dicționar.
Nu știu unde să caut.
De ce nu verifici în cutiile de plastic?
Nimic. Sunt doar cărți "fă-o singur".
Ăsta e.
Da.
Mulțumesc.
Zăpada s-a topit complet.
Și n-a mai rămas decât gheața.
Și așa au găsit-o.
- Ce vrei să spui? - Încă e acolo.
- În gheață? - Da.
Jos de tot, sunt sigur, dar apa e foarte limpede acolo sus.
Trebuie să fie, ca ei să o vadă.
- Și n-au scos-o? - Nu încă.
De ce nu?
Păi, e într-un ghețar în munții elvețieni, Kate.
Nu e atât de ușor.
Nu sunt drumuri acolo sus.
Și de unde știu că e ea?
Adică, poate să nu fie ea.
Au făcut o presupunere, în locul de unde au găsit-o.
Poate și-au dat seama după hainele pe care le purta.
După hainele pe care le purta?
Da, da, acei piloți din... Islanda, cred că a fost,
erau conservați perfect.
Nu-mi amintesc asta.
Da. Am văzut un documentar despre asta.
Arătau la fel ca atunci când au murit, fiindcă au înghețat rapid.
Și crezi că asta s-a întâmplat?
Nu știu, dar poți să-ți imaginezi.
Nu sunt sigură că așa decurg lucrurile. Nu după tot atât timp.
Cât de ciudat ar fi, totuși?
Ar arăta la fel ca în 1962.
Și eu arăt așa.
Ce e?
Să nu te superi, Kate.
Mă duc să fumez o țigară.
- Ești bine? - Da.
Te rog mănâncă asta. Și ia-ți pastilele.
M-au întrebat dacă vreau să mă duc în Elveția.
De ce te-ar întreba așa ceva?
Să văd trupul.
- Când? - În curând, presupun.
- Doar nu te gândești să te duci? - Nu știu.
Tocmai până în Elveția?
Nu e atât de departe.
Sunt zboruri din Stansted.
Da, dar e destul de departe.
- Nu crezi că ar trebui să mă duc? - Sincer?
Nu.
Nu văd rostul.
- Și, în plus, avem petrecerea sâmbătă. - Nu mă gândeam să plec acum.
- Nu mă duc acum. - Da, dar totuși.
Nu-mi place ideea de a te cățăra pe un munte mare.
Nu cred că s-ar ajunge la asta.
Nici măcar nu-ți place să mergem în plimbare
- și ăsta e un drum plat. - Știu.
După cum am spus, Kate, nu s-ar ajunge la asta.
Dar totuși...
- Nu trebuie să te duci în oraș? - Pot să mă duc altă dată.
Nu. Ar trebui să te duci.
A fost un mic șoc, atâta tot.
Dar sunt bine.
- Ești sigur? - Da, absolut.
Arată diferit goală.
Aici sunt plasate mesele, de obicei.
Cea de sus e acolo, ca toată lumea să vă vadă.
N-o să avem masa plasată mai sus, dar mulțumesc.
Serios?
O astfel de masă e minunată la un astfel de eveniment.
Voi doi ca un punct central al camerei.
Nu încercăm să recreăm nunta.
E doar o petrecere.
Da. E alegerea dumneavoastră, desigur.
Voi spune, totuși, că e un loc minunat, în privința așezării, pentru o aniversare.
Este a 40-a, nu?
A 45-a.
E un număr neobișnuit pentru a-l sărbători.
Soțul meu a fost bolnav și cea de-a 40-a aniversare a fost anulată,
așa că a trebuit să reprogramăm.
Trebuie să încerc s-o fac pe asta foarte specială atunci, nu?
Și aceasta e o locație grozavă pentru un astfel de eveniment.
E încărcată de istorie.
Ca o căsnicie bună.
Știați că balul Trafalgar s-a ținut aici?
Da, asistentul dumneavoastră mi-a spus.
S-a întâmplat în 1805.
Vă puteți imagina ce incredibil trebuie să fi fost?
Toată lumea aici, îmbrăcată cu cele mai bune haine,
sărbătorind o realizare atât de mare.
Nu a fost ucis Nelson?
Dar bătălia a fost câștigată.
Și acel lucru merită o sărbătorire, nu?
Am avut o masă la nunta noastră,
o masă aflată mai sus, dar nu ne-a plăcut deloc.
Soțul meu credea că e o tradiție burgheză oribilă.
Ne uităm pe lista cu meniul?
Da, sigur.
Mă întorc imediat.
Nu vă grăbiți.
Ați sunat la Geoff și Kate. Vă rog să lăsați un mesaj.
N-am ascultat melodia asta de foarte mult timp.
- Cum te simți? - Bine.
Ce-ai păți la deget?
Da, am... încercat să repar toaleta și m-am tăiat la deget.
Ai reușit s-o repari?
Cred că îi trebuie un flotor nou.
- Am sunat mai devreme. - Ai lăsat un mesaj?
Nu, voiam să văd dacă ești bine.
Da.
- Ce citești? - Kierkegaard.
Încerci să te apuci de ea din nou?
Ai trei ediții ale acelei cărți,
și nu cred că ai trecut de al doilea capitol în niciuna.
Da, a fost o zi ciudată.
Așa e.
Doar am... stat acasă.
Și m-am luptat cu flotorul.
Dar ai dreptate.
Abia dacă mai ies la plimbare.
A fost o zi frumoasă așa că am ieșit.
- Unde te-ai dus? - Până în sat.
Să cumperi țigări?
Nu mi-am pierdut simțul mirosului.
Nu vreau să ne apucăm din nou de fumat.
Nu mă apuc. Promit.
Bine. Continuă.
Eram în sat și nu știu ce s-a întâmplat,
dar acea rasistă de la centrul comunitar...
Sandra Wilkins.
Da, ea.
A venit la mine, chiar în fața mea,
și mă tot întreba dacă sunt în regulă.
Și când i-am zis că eram, nu voia să mă creadă.
Și... nu făceam nimic.
Nimic. Doar stăteam pe bancă lângă iazul cu rațe,
îmi vedeam de treaba mea și luam niște aer.
Gata.
Doar atâta făceam, promit.
Te cred.
E o femeie îngrozitoare.
Ignor-o.
E bună?
E grozavă.
Da.
Încă un pahar?
Mulțumesc.
- Ce? - Nimic.
- Vreau să-ți spun ceva. - Bine.
Sunt sigur că ți-am mai spus,
dar a fost acum mult timp, deci pot să mă înșel.
- Bine, continuă. - Da.
Am fost ruda ei apropiată.
La ce te referi?
În mod oficial.
Am fost ruda ei apropiată. Sunt sigur că ți-am mai spus asta, Kate.
Cred că mi-aș fi amintit dacă soțul meu ar fi fost ruda apropiată a unei femei.
- De ce? - De ce, ce anume?
De ce erai ruda ei apropiată?
Pentru că ei au crezut că am fost căsătoriți.
- Cine? - Autoritățile. Oamenii.
Ce i-a făcut să creadă asta?
Noi le-am spus că suntem.
Totuși nu erați, nu?
O, nu, nu, nu. Nici vorbă.
Doar a trebuit să ne prefacem,
pentru ca oamenii să ne lase să locuim în casele lor.
Era diferit în acele zile, Kate, apoi, după accident...
Nu mă minți?
Nu. A purtat un inel pe deget.
Era un inel mic de lemn, precum cel de la jaluzele, făcut din stejar.
Amuzant că-ți amintești asta.
Nu era real.
Bine, ai fi putut să-mi spui, Geoff.
Credeam că am făcut-o.
Dacă n-am făcut-o, abia dacă e...
Genul de lucru pe care l-ai spune
proaspetei și frumoasei tale prietene, nu?
Presupun că nu.
Cred că o să fac o... mă duc sus să fac o baie.
Am multe de făcut mâine.
- Sigur ești bine? - Da. Da.
Da, serios, sunt.
Nu pot fi supărată pe ceva ce s-a întâmplat înaintea relației noastre, nu?
Nu chiar.
Totuși...
Presupun că o îmbrățișare iese din discuție.
Nici nu am senzația că eu am fost cel care a fost acolo.
Știi la ce mă refer?
Cât timp ați stat acolo sus?
Cred că șase sau șapte săptămâni.
A părut mult mai mult.
Aveam o hartă ca să ne ajute.
Nu puteai să te bazezi pe ea deloc.
Încă o mai am pe undeva.
Da, suiam tot mai sus pe munți
și am luat decis că cel mai bine ar fi dacă am găsi pe cineva,
care să ne ajute să ajungem la granița italiană.
- Un ghid? - Da, nu era tocmai un ghid.
Era un brunetul nenorocit care se credea Jack Kerouac.
- Întotdeauna l-ai urât pe Kerouac. - Așa e.
Poate erai gelos.
- Ce, pe Jack Kerouac? - Pe ghid.
Flirta cu ea?
Aveau în comun... limba.
Germana mea nu era prea grozavă, nu stăpâneam accentul.
Ei râdeau mult.
El făcea multe glume pe care nu le înțelegeam.
- Doamne, cred că nu-ți plăcea asta. - Nu.
Ei mergeau în față, mai mult decât trebuiau, poate,
sau... poate îi lăsam pur și simplu, nu știu.
Eram pe o cale în jurul unei roci,
și ghețarul era în partea dreaptă, sub noi.
Mult mai jos.
Ce frumos era!
Ți-ar fi plăcut peisajul acela, Kate.
- Chiar ți-ar fi plăcut. - Da, sunt convinsă.
I-am pierdut din vedere, după colț,
și ultimul sunet pe care l-am auzit a fost râsul ei.
Și, Cristoase, ce mă enerva.
Apoi, am auzit un țipăt.
Nu era un țipăt puternic.
Un fel de ieșire a aerului din plămânii ei, din cauza șocului, presupun.
Era scăzut și gutural,
nu ca vocea ei, care era domoală, mai ascuțită.
Ce oribil!
Apoi ce s-a întâmplat?
Și asta a fost.
Când am ajuns acolo, dispăruse.
Și Kerouac se uita în jos la gaura lui.
O fisură.
Da, o fisură, cred că așa se numește, un fel de crăpătură îngustă în rocă.
Ți-o amintești pe cea din Scoția?
- Da, mi-o amintesc. - Da. Păi, ca aia era.
- Da. - Doar că era mult mai adâncă.
Și Kerouac stătea acolo pur și simplu.
Fața lui, în mod ciudat, arăta aproape galbenă.
Ea era bălaie?
- Poftim? - Avea părul blond?
O, nu, nu. Avea părul negru închis.
Ca al meu, atunci.
Adică, nu acum.
Da, ca al tău.
Câți ani avea?
Era cu doi ani mai mare decât mine,
asta în '62.
Da, deci avea cam 27 de ani.
Da.
Mama a murit în anul ăla.
- Da? - Da.
- Nu știu de ce e amuzant, dar este. - Amuzant?
Nu ne cunoșteam atunci,
dar amândoi treceam prin ceva foarte neplăcut și...
totuși n-am vorbit niciodată despre asta de când ne-am cunoscut.
- Niciodată. - Nu. Niciodată n-am vorbit.
Sunt obosit.
Sting lumina?
Da.
Și eu sunt obosită.
MARȚI
Haide.
Max!
Da, băiete! Haide!
Bravo!
Te-ai trezit devreme.
Da, m-am gândit să merg în oraș cu tine, dacă nu te super.
Nu. Bineînțeles că nu.
Da, vreau să mă duc la Thorns, să iau un flotor nou.
Bine.
Crezi că permisul meu de acces la bibliotecă mai e valabil?
- Nu văd de ce n-ar fi. - Poate dau pe acolo, dacă am timp.
Să frunzăresc puțin.
- Putem să luăm prânzul. - Da, grozav.
O să mă duc la treburile mele.
Anunță-mă când ești pregătită.
Bine.
Cam într-o oră. Trebuie să sun florarul și mai am niște lucruri de rezolvat.
Crezi că biblioteca are vreun articol despre schimbarea climei?
- Despre ce? - Schimbarea climei.
- Scuze că am întârziat. - În regulă.
- Ai cumpărat chestia? - Ce chestie?
- Flotorul. - Trebuie să-l comande.
Îl ridic în câteva zile.
Ce vrei să mănânci?
Trebuie să ne gândim mai mult la mediul înconjurător.
- Păi, noi reciclăm. - Serios?
- Da. Cel puțin eu încerc. - Așa ar trebui.
Ești bine venit să cureți conservele câinelui
și să le pui în pubelele potrivite.
Pentru că ghețarii se topesc mai mult decât își imaginează oamenii
- și apa nu scade pur și simplu. - Trebuie să se ducă undeva.
Nu, se saturează în roca de dedesubt, și se acumulează încontinuu.
- Ca... - Ca un baraj.
Ca un baraj, da. Așteaptă încontinuu, apoi...
- Ai grijă. - Fără avertisment.
Coboară ca un tsunami, mătură tot în fața ei.
Școli, biserici, oameni în cafenele care-și beau cafeaua.
Bătrâni în magazine care meșteresc la ceasornicele lor.
Și dacă n-ar fi găsit-o, atunci ar fi coborât,
cu toate rocile și resturile.
Vom fi murit de mult până atunci.
Pune cartea deoparte.
Da.
- Erai indecisă dacă răspunzi sau nu, Kate? - Nu chiar.
- Bună! - Bună!
- Sally! - Bună, Geoff!
Ăsta e preferatul meu.
Bine, mamă. Cred că e suficient. Devine plictisitor.
- Sunt mândră de nepotul meu. - Sally, vreau să mă uit la Chaney.
Sunt minunate.
Și fotografiile sunt foarte frumoase.
- Nu-i așa? - Sally va fi fotograf.
Ba nu. Doar urmez un curs seral, pentru amuzament.
Nu e nimic important.
- Dar poate te duce undeva. - Poate nu.
Vom vedea. Dar ar trebui să te concentrezi pe el.
M-am apucat acum trei luni.
E un instrument bun de învățat. Poți cânta orice la ukulele.
Nu e doar George Formby, ceea ce e bine, pentru că, după cum știți, mereu l-am urât.
Internetul este absolut genial.
Dacă intri pe un site, justinguitars.com,
chiar te învață cum să cânți la chitară, dar totul e gratis.
A început să dea lecții și pentru cântatul la ukulele.
Ne vedem mai târziu. Distracție plăcută.
Bine, ne vedem mai târziu.
Nu cred că Geoff voia să meargă în pub.
Fie alegea așa sau venea la cumpărături cu noi.
Puteam să mergem cu toții la pub.
Știi cum e când bea ziua.
Va fi în regulă.
Oricum, îi dă șansa să-și spună oful.
- În legătură cu ce? - În legătură cu tine.
Mamă!
Nu atât de mult despre tine, cât despre petrecere.
Cum adică... să-și spună oful despre petrecere?
Când mă gândesc cât de morocănos a fost George înainte de cea de-a 40-a aniversare,
eram cât pe-aci să divorțez de el.
Ignor-o.
Ce rochie ai vrea să porți?
Deci n-ar trebui să țin o petrecere?
Bineînțeles că ar trebui.
E multă presiune pentru amândoi.
Și oricum urăsc petrecerile, în cele mai bune momente.
Adică, nici măcar nu-mi sărbătoresc ziua de naștere.
Nu, nu, nu, trebuie s-o faci.
Ăsta e un lucru ciudat.
George era morocănos, dar îți aduci aminte cum era la petrecere?
Cât de mult a plâns?
Și nu doar în timpul discursurilor.
Da, a fost foarte drăguț.
Tocmai de-aia sunt importante aceste evenimente.
Ca să ne facem soții să plângă?
Nu doar pe soți, pe toți bărbații.
Ei mereu cedează primii.
Cum a fost la nunta lui Sally, botezul lui Charley.
Noi ne-am abținut fiindcă știam cât de importante sunt evenimentele astea.
Geoff nu e genul care să plângă.
Sunt convinsă că a plâns la nunta ta.
Nu-mi amintesc.
Cred că ei văd lumea diferit față de cum o vedem noi.
Dacă e un fel de particularitate a evoluției
care îi face pe oameni să fie obsedați de necrologuri, de moștenirile lor,
apoi poate e datoria noastră să-i facem să-și dea seama ce e important cu adevărat
înainte să se sinucidă, știi, din cauza dezamăgirii.
Neața.
Am ațipit.
Cum ți s-au părut fotografiile lui Sally?
Fotografiile lui Sally.
Cred că are un simț de observație bun.
Sigur. Da.
Uneori mă gândesc că e păcat că nu avem mai multe fotografii în casă.
Am putea să punem.
Da, dar nu prea avem.
Adică, nu cum are Lena, pe acel perete.
Poate pentru că că au copii, nepoți, și...
Bănuiesc că noi n-am văzut rostul unor fotografii doar cu noi.
Ar fi fost în zadar.
Pe vremuri spuneai că toți cei care fac poze tot timpul
îi opreau pe ceilalți din distracție.
- Așa am spus? - Da.
Sună ca o vorbă de-a mea?
Ai avut un aparat foto odată.
- Da, un Yashica. - Un Yashica.
Da, încă îl am.
E în pod.
Acum că suntem în vârstă, e păcat.
Cu cine ai vrea să ai fotografii?
Cu Max când era cățeluș.
Tessa, înaintea lui.
Cu tine când decorai Clitheroe și ți-ai bătut cu ciocanul acel cui în mână.
Vrei o fotografie cu asta?
Știi la ce mă refer.
Era prima noastră casă.
Așa e.
Da, a fost prima mea casă de când am plecat de acasă,
de când am plecat de la părinți, de când l-am părăsit pe tata.
Presupun că nu ne dăm seama la acel moment,
dar acele amintiri
sunt lucrurile, nu?
Aș vrea o fotografie cu tine la Leeds Mecca.
Acolo ne-am cunoscut.
Erai o frumusețe care te dădea pe spate.
E ciudat, nu?
Să ne aducem aminte cum eram atunci.
Nici nu aveam 20 de ani, și tu erai foarte tare,
cu țigara care-ți atârna în gură.
Îți propun ceva.
- Ce faci? - Vino.
- Putem muta... - Fugi de aici!
Haide.
Nu dansez în sufragerie la ora asta.
Nu mai avem 20 de ani.
Nu.
Hai sus.
Hai, nu te mai prosti.
Sper să-mi aduc aminte cum se face.
O să-ți arăt.
- Ce mai faci acolo? - Cred că sunt gata.
Da?
- Nu vrei să stau eu deasupra? - Nu, sunt aproape gata.
Și tu ești.
Gata.
Da.
Un sărut.
Deschide ochii.
La naiba!
Rahat.
S-a culcat.
Bine, bine, bine.
Geoff, e în regulă, e în regulă.
Hei.
E bine.
Nu, hai să ne culcăm.
Geoff?
Ce faci?
- Geoff? - Sunt bine, Kate.
Te rog să cobori. E ridicol.
Sunt bine.
Ce ai în mână?
Nimic.
- Ea e? - Am găsit-o.
Nu ai găsit-o. Te-ai dus s-o cauți la miezul nopții
și nu cred că-i același lucru.
- Ia să văd. - Nu.
Te rog, Geoff. Pot să o văd?
Te rog, Kate, du-te înapoi în pat.
Arată-mi poza nenorocită!
E doar o poză. Atâta tot.
Nu înseamnă nimic. E doar o poză nenorocită.
Mulțumesc.
Max!
Haide!
Aduci pe cineva să-ți facă sâmbătă machiajul?
Nu m-am gândit la asta.
O știu pe fata asta. E tare subtilă.
N-ar trebui să-ți faci griji dacă arăți ca o prostituată.
Sally a primit acest roll-on care îndepărtează cercurile întunecate.
Sunt sigură că l-ai putea împrumuta.
Dacă arăt obosită, spune-mi.
Arăți obosită.
Sunt bine.
Vremea asta!
Îți spun doar ce a spus George.
Nu încerc să te supăr. Serios.
Nu sunt supărată, dar tu nu-mi spui nimic.
Îmi spui doar că Geoff a fost într-o stare ciudată.
Asta e ceea ce-a spus George.
A spus Geoff ceva?
Cum ar fi ce?
Asta e ceea ce te întreb.
- Despre petrecere? - Nu, nu despre petrecere.
Discutau politică.
Atâta tot?
Ei bine, a fost foarte agresiv.
Sunt sigură că George se poate descurca singur.
Se comporta ca și cum o mai făcuse.
În ce sens?
Ca atunci când mă tot acuza că sunt fascistă
în fața tuturor prietenilor mei, de la ziua mea
doar fiindcă am îndrăznit să spun că Thatcher n-a făcut o treabă proastă.
Nici măcar nu am votat pentru ea.
Nu a fost amuzant, Kate.
Nu.
Foarte supărător.
Tot făcea salutul nazist.
Bine, a fost puțin amuzant.
Îmi pare rău.
Nu trebuia să-l fi adus.
Știi cum e Geoff.
Devine supra-pasionat de lucruri.
Cred că de aceea te-ai îndrăgostit de el.
Da.
Mai e ceva.
Ce?
Geoff spune că nu e sigur că vrea să meargă la prânzul de afaceri.
La Crawley?
- Dar e mâine. - Știu.
E organizată de atât de mult timp.
George aștepta cu nerăbdare să fie vechea gașcă împreună, dar dacă...
A spus de ce?
Nu prea cred.
Voi vorbi cu el.
Poate nu contează.
Nu, o să vorbesc cu el.
Doamnelor...
Plin, plin?
Mai vrei lapte?
Da.
Prăjiturele? Nu?
Am să le las acolo. Și voi lua una.
- Mulțumesc. - După aceea...
negustorii au folosit aceste căile navigabile nou create,
și de-a lungul anilor au devenit tot mai profunde
și de aceea Broads sunt cum sunt astăzi,
pentru ca voi toți să vă bucurați.
Acum, imaginați-vă că romanii găseau turbă în altă parte
sau alegeau să sape într-o altă parte din țară.
Atunci, aceste rețele hidrografice nu mai existau.
Ăla e Geoff?
Da, este, da.
Ce face?
Fumează din nou?
Așa se pare.
Trebuie să-l duci să se bărbierească, înainte de ziua cea mare.
- Bună, Geoffrey. - Bună, Lena.
Sper că ți-ai pregătit discursul.
Vreau să aud lucruri frumoase sâmbătă despre Kate.
Am auzit că nu vrei să te duci la prânzul de la Crawley.
Nu mă deranjează, dar m-am întrebat de ce.
Nu mă duc pur și simplu.
Așteptai cu nerăbdare să-i vezi pe toți din nou.
Vorbești despre asta de câteva săptămâni.
- De ce nu vrei să mergi? - Am motivele mele.
Care sunt?
De ce contează pentru tine, dacă mă duc sau nu?
Nu contează, dar a fost stabilit.
Și?
Nu poți renunța la anumite lucruri doar pentru că simți că nu-ți plac.
Chiar și atunci când ai motive.
Și George va fi foarte supărat.
Îl organizează de câteva săptămâni.
- Și e prietenul tău. - Bine.
- Atunci vei merge? - Ei bine, asta am spus, nu?
Uneori, am uitat totul despre Italia. Am rămas pe loc.
Am fost fără cap.
Cred că ăsta-i cuvântul potrivit.
Fără cap?
Fără cap.
În Berlin zidul se înălța
și în America doar ca am avut Golful Porcilor.
Dar acolo sus, nu ne-am gândit la toate astea.
Nu ne-am gândit la viitorul nostru.
Dar, în același timp, nu eram deloc nepăsători.
Cum poți fi atunci când, atunci când știi care ți-e scopul?
Când fiecare zi pare să aibă un scop.
Să găsești unde să stai, să găsești hrană.
Și zilele în care nu mergem nicăieri,
păreau la fel să aibă un scop
ca atunci când am plecat serios la patru dimineața.
Cred că partea cea mai rea în a deveni ramolit,
e că îți pierzi... finalitatea.
Mi-am amintit azi cum vedeam aceste flori.
Cred că aveau o nuanță violet.
Au găsi un petic de iarbă unde zăpada se topise
și au răsărit.
Știu că erau doar niște flori, dar păreau atât de hotărâte.
Curajoase, chiar.
Și așa o văd pe Katya și pe mine.
Rătăcind, întorcând spatele civilizației.
Curajos?
Într-un fel.
Nu crezi?
Nu chiar.
De ce nu?
Ce făceați de fapt?
Escaladați vreun munte nenorocit?
Ei bine, nu spun că ceea ce am făcut a fost curaj.
Cred că ai urmărit o fată care a vrut să fie urmărită.
Nu o cunoști.
Nu.
N-o cunosc.
Sunt obosit.
Vreau să te întreb ceva înainte să adormi.
Ce anume?
Dacă n-ar fi murit, dacă ai fi ajuns în Italia,
te-ai fi căsătorit pe bune cu ea?
Dar n-am ajuns în Italia, nu?
Și ea a murit.
Da, dar dacă ai fi ajuns.
Am crezut că nu-ți plac întrebările teoretice.
Răspunde-mi.
Da.
Da, te-ai fi căsătorit cu ea?
Da.
Ne-ar fi căsătorit.
Nu cred că pot să mai vorbesc despre ea.
Știu că am spus că aș putea, dar nu pot.
Știi pe cineva acolo?
Ce? Nu, toți sunt noi.
Bine, atunci, ne vedem mai târziu.
Da.
Așteaptă.
Încearcă să te distrezi.
Da. O să încerc.
Max, liniște!
Alo?
- Doamna Mercer? - Da.
Bună, sunt George DJ-ul.
Da, am vrut să te sun.
Am nevoie de cântecele de sâmbătă.
Cântec? Cântecele, da.
O clipă.
- "Fericiți Împreună" de The Turtles. - Bine, o alegere bună.
"Pentru ce merită" de Buffalo Springfield.
"Iubirea ta neprețuită" de Marvin Gaye.
Și "Higher and Higher" de...
Nu-mi amintesc de cine e.
E de Jackie Wilson?
Da.
- Ce-i cu "Your Song" de Elton John? - Nu. Nu Elton John.
Ce altceva? N-am completat lista.
The Moody Blues?
Ajunge.
Dar primul tău dans?
"Smoke Gets In Your Eyes" de The Platters.
Da, mulțumesc. Mulțumesc mult. La revedere.
Cum a fost?
Interminabil.
Nici nu-ți vine să crezi ce au făcut din locul ăsta.
Totul a fost raționalizat.
Dacă mai eram la conducere, n-aș fi lăsat să se întâmple asta.
Și sindicatele n-au dat doi bani.
Poate că o fac și nimeni nu îi bagă în seamă.
Și cum flăcăii au avansat în vârstă, nu e destul.
Și e George care își zdrăngăne ukulele.
Partea nasoală e că toți păreau interesați.
Și Len are o vilă în Algarve.
Îți amintești de Red Len?
Îi spuneam Len-in.
Iar acum tot ce se poate vorbi e că joacă golf în nenorocitul de Algarve
cu nepotul lui, care e bancher.
Red Len, cu un nepot bancher.
Să mă bată sfântul!
Bună ziua, doamnelor. Să aveți o zi bună, doamnelor.
Vrea cineva unul, problema săptămânii astea?
Bună ziua, scumpo. Ai câteva minute?
Aș vrea să-ți spun puțin despre acțiunea asta de caritate.
Nu mă interesează.
Nu? Nicio problemă.
Vă pot ajuta?
- Pot să stau jos? - Da, vă rog.
- Aveți ceva în minte? - Nu, eu...
Vreau să știu dacă a fost un bărbat aici.
Soțul meu.
Am colaborat de câteva ori și m-am întrebat dacă a fost aici.
A întrebat despre Elveția?
- A trecut mult timp. - Da, îmi pare rău.
Am fost...
A fost aglomerat în oraș și autobuzul a fost... Îmi pare rău.
Am fost azi la agentul de voiaj.
- Ce? - Am fost la agentul de voiaj.
Pleci în Elveția?
- Nu. - De ce nu?
Ei bine, nu pot merge în oraș fără să mă așez.
Cum am să urc un munte nenorocit?
Și ăsta e motivul?
Nu, Kate, ăsta nu e motivul.
Pentru că dacă te duci și dacă eu...
Isuse, Kate. N-are treabă cu Katya.
Te rog, nu-i mai spune numele.
- Nu pot suporta. - Nu e vorba de Katya.
Este.
Sigur că este.
Așa cum am descoperit mirosul în jurul casei.
- Te rog. - Și e parfumul ei, bine?
Este ca și cum ar fi fost în colțul camerei tot timpul.
- La spatele meu. - Haide.
Și e contaminat totul.
Toate deciziile noastre, unde mergem în vacanță, ce cărți citim,
ce câine vrei să alegi, ce muzică vrem să ascultăm.
Și lucrurile mari, de asemenea.
Mai ales lucrurile mari.
N-a avut nimic de-a face cu toate astea.
Aș dori să pot să-ți spun tot ce... gândesc
și tot ce știu,
dar nu pot.
Înțelegi asta?
Da.
Da, înțeleg.
Tot ce vreau acum e să vii la petrecerea de mâine.
- Firește că am să vin. - Chiar vreau să vrei să vii.
Da, vreau să fiu acolo.
Pentru că e ceva pentru mine să știu că n-am fost de ajuns pentru tine.
E ceva...
Cu totul diferit față de cum se simte toată lumea.
Tu chiar crezi că n-ai fost de ajuns pentru mine?
Nu cred că am fost de ajuns pentru tine.
Doar că nu sunt sigură de asta.
Kate.
E teribil.
- Ai luat pastilele azi? - Nu.
Am să ți le aduc.
Apoi cinăm și mergem la culcare.
Și apoi ne vom scula.
Și vom încerca să începem din nou.
Bine, Kate, pot face asta.
Putem face asta.
Îți promit.
Bună dimineața.
Ți-am făcut un ceai.
Și...
Am reușit să repar toaleta fără să-mi tai degetul.
E târziu?
Da, m-am gândit să facem niște omletă
și apoi să-l scoatem pe Max la plimbare.
- Grozav. - Bine.
S-o facem.
Da, avem niște ouă, nu-i așa?
Am văzut odată aici o cojoaică, o micuță pasăre minunată.
Mi-a spus cineva că încep de jos și-și croiesc drum până sus în pom.
Și țicleții, zboară în vârf și-și croiesc drum în jos.
Haide. Haide. Bravo.
- Îți place să privești păsările. - Da.
E nostim cum uiți lucrurile din viață care te fac fericit.
Stai acolo, Max.
L-am găsit, Max.
Din nou, îmi pare rău. Nu înțeleg nimic.
Nu fi prostuță.
E foarte frumos.
Mă bucur că îți place.
Voiam să-ți iau un ceas.
Mă gândeam să-l gravez, dar nu eram sigură ce să scriu.
Îmi place să nu știu cât e ceasul.
- Pur și simplu n-am putut-o face. - Nu.
- Nu-ți face griji, dragă, nu trebuie. - Cei mai mulți oameni nu vor.
Vii cu mine? Am ceva să-ți arăt.
Fără surprize, Lena. Nu vreau o surpriză.
Nu e minunat?
Uită-te la asta. Da.
- Lena, ce e aia? - Vino și te uită.
Fotografii!
- De unde sunt? - De peste tot. Au contribuit toți.
Cele mai multe dintre ele sunt ale mele.
Uite, Kate, uite ce frumoasă ești.
Kate, uite-o pe Tessa când era un cățeluș.
Ăla sunt eu... cu ochelari, tunzând gazonul.
Tunzând gazonul.
- Uită-te la noi acolo. Îți amintești? - Egipt.
Da, când am fost în Egipt.
Superb, amândoi suntem.
Lena, e minunat. Mulțumesc.
Nu e rău deloc pentru o veche fascistă, nu?
Da, nu-i rău deloc.
- Abia aștept să-ți aud discursul. - Da, totul e aici.
- Suntem cu toții în pericol. - Da, mai ales tu.
Așteaptă acele lacrimi.
- Cine e? - Arthur, cred.
- Da, el e. - Da.
- Da, e Arthur, acum câțiva ani. - Și pe cine altcineva văd?
Doamnelor și domnilor, momentul pe care-l așteptați cu toții.
Vi-l dau... pe domnul Geoffrey Mercer.
Haide, Geoffrey.
Acum, mă auziți?
- Mă auziți? - Da.
Dumnezeule!
Voi încerca să dau un sens, atunci.
Aș vrea să vă mulțumesc tuturor, pentru că ați venit aici în seara asta.
Unii dintre voi poate își amintesc, by-pass-ul meu...
Au eclipsat lucrurile acum câțiva ani, așa că, iată-ne.
Nu sunt obișnuit să țin acest tip de discurs
în astfel... de ocazii,
dar... ei bine...
Voi face tot ce pot.
Pe măsură ce îmbătrânim...
Se pare că încetăm să mai facem alegeri.
Marile alegeri.
Poate că am avut prea multe într-o viață
și odată ce le-am folosit, au dispărut.
Sau poate creierul nostru, devine bătrân și artritic.
Ca genunchiul lui George.
Oricum ar fi...
Treaba e că alegerile pe care
le face când suntem tineri
sunt destul de importante.
Ca alegerea pe care am făcut-o eu și Kate
acum 45 de ani... azi.
Astăzi.
Acum, lucrurile... lucrurile n-au fost întotdeauna... idilice.
La fel ca toate cuplurile, am avut urcușurile și coborâșurile noastre.
Noi toți, cu toții, cred că...
Cu toții dorim să fi făcut unele lucruri, diferit,
să nu fi făcut unele greșeli,
dar...
Trebuie să spun...
Să te conving pe tine,
să te măriți cu mine, Kate,
a fost cel mai bun lucru pe care l-am făcut vreodată.
A durat ceva, apropo.
Da, tatăl tău, nu cred că a fost convins
că eram cea mai bună partidă din lume.
Mă întreb de ce.
Dar, oricum, convingându-te să te căsătorești cu mine
a fost cel mai bun lucru pe care l-am făcut vreodată.
Și, îmi pare rău, sincer,
că... nu ai știut întotdeauna asta
pentru că, pentru mine, Kate,
asta-i tot ce contează,
pentru că toți prietenii noștri sunt aici în această seară.
Este vorba despre mine și despre tine.
De mine și de tine, Kate.
De noi.
Da.
Și cred că, sincer, e tot ce trebuie să spun,
cu excepția faptului că... te iubesc.
Te iubesc foarte mult.
Și-ți mulțumesc fiindcă ai fost alături de mine în toți acești ani
și ai îndurat toate prostiile mele și... ar putea continua.
Geoff și Kate!
A fost fantastic, nu?
A fost.
Și acum...
Ar vrea cei doi porumbei să treacă la primul dans?
Iar pentru cei dintre voi care nu știu, sau nu au fost în viață,
ăsta-i același cântec care a fost cântat acum 45 de ani.
Pentru voi, domnul și doamna Mercer!
Traducerea și adaptarea: Undergrow și FlorinA
Revizuire: muLineZu
45 DE ANI